CORPUL OMENESC Episodul 6
Dacă luăm un rând de oameni
pentru fiecare an din viața de la naștere până la 1 00 de ani,
ceea ce vom vedea este procesul remarcabil de îmbătrânire.
Călătorind prin primele etape ale vieții noastre,
corpul nostru se dezvoltă,
pentru a face fata provocărilor fiecărei vârste în parte.
An după an ne dezvoltăm, devenim mai puternici,
mai activi intelectual și mai maturi sexual.
Toate aceste schimbări ne duc în punctul
în care devenim capabili să ne reproducem,
pentru a transmite genele noastre generației următoare.
Dar și mai remarcabil e faptul că trăim mai departe,
dincolo de anii în care putem face copii
și de anii în care trebuie să-i creștem,
în ''anii de dupa''.
E remarcabil, pentru ca, din acest punct de vedere,
nu ne asemănăm deloc cu celelalte animale.
În sălbăticie, animalele nu îmbătrânesc,
dar oamenii au evoluat să trăiască mai mult,
mult mai mult decât oricare alt mamifer.
Motivul este un mister.
Dar, pentru oameni,
bătrânețea e ceva mai mult decât un simplu declin.
''O dată cu trecerea timpului''
Credeți sau nu, aceea e inima mea.
Sunt conectat la un ecocardiograf.
La începutul secolului a existat o teorie despre îmbătrânire
centrată pe inimă...
Se numea ''Teoria vitezei de viata''.
Ea susținea că fiecare animal are un număr limitat de bătăi de inimă.
Undeva între 1 și 2 miliarde.
De aceea, animalele cu ritm cardiac rapid trăiesc doar câțiva ani,
victime ale proverbului ''traiesti rapid, mori tanar''.
Altele, cu un ritm mai lent, precum broaștele țestoase,
ar putea trăi peste un secol.
Nu sunt sigur ce să spun despre mine...
Oricum, teoria era greșită.
Adevărul e că nu înțelegem prea bine procesul îmbătrânirii.
Dar ceea ce știm e foarte interesant.
Vom vedea, de exemplu, de ce un mare pictor francez
a schimbat treptat modul în care își picta grădina,
și cum poate un cowboy de 80 de ani să-și călărească în continuare calul.
Hormonii noștri sexuali afectează modul în care îmbătrânim.
Ceea ce avem în comun cu un călător prin spațiu...
De ce sunete familiare sunt percepute diferit o dată cu trecerea timpului.
Și de ce aceia dintre noi care au auzit muzica asta pentru prima oară
nu mai arată la fel așa cum arătau atunci.
Dar știința ne poate oferi doar o parte din imaginea de ansamblu.
Vom urmări povestea a doi oameni
care trăiesc experiența de a îmbătrâni.
E vorba de un cuplu de oameni în vârstă
ce trăiesc într-o comunitate de fermieri din Midwest-ul american.
Bud Mather își conduce turma, la vârsta de aproape 80 de ani.
El și soția lui Viola au îmbătrânit împreună la ferma lor din Kansas.
Suntem aici de când ne-am căsătorit, în urmă cu 45 de ani.
N-am fost niciodată plecați mai mult de 20 de zile la rând.
Când ne-am căsătorit, casa asta avea doar 4 camere.
Nu avea apă curentă și nici baie.
Trebuia să cărăm toată apa înăuntru și afară...
Te-ai căsătorit cu mine, ca să-ți gătesc, pentru că nu știai să gătești.
Și nu voiai să cari apa...
Așa că te-ai căsătorit cu mine, ca să am grijă de tine. Nu ?
Da.
În noiembrie voi împlini 78 de ani, iar Vi a făcut 63 în august.
Între noi e o diferență de 1 4 ani.
Când ieșeam împreună, toți glumeau pe seama mea.
''Baiete, ai luat-o direct din scutece ?''
Și le-am zis: ''Chiar așa, ca să aibă grijă de mine, când voi fi bătrân.''
Îmbătrânirea e un proces pe care l-au trăit împreună
de când s-au cunoscut la un dans, la școală veche,
în urmă cu aproape o jumătate de secol.
Ce harababură e aici !
Nu pot să cred ! E un dezastru !
Toate geamurile s-au dus.
Nu era așa când ne-am cunoscut, acum 50... Da...
Parcă ar fi 50 de ani ! Dar sunt numai 46...
Acum 46 de ani !
Ne-am cunoscut la dans. Mai ții minte ?
În seara în care ne-am cunoscut, sala era plină de oameni.
Muzică, râsete, oameni care se distrau.
El a venit la mine și m-a invitat la dans,
iar eu mi-am zis
că are cei mai albaștri ochi pe care îi văzusem vreodată.
Și m-am îndrăgostit de ochii ăia albaștri.
Arată minunat.
Avea pielea albă și fină.
Și, apoi, cred că m-am îndrăgostit de ea.
O dată cu trecerea anilor,
căpătam un pic mai mult pe ici, pe colo,
și ceva mai puțin pe ici, pe colo...
Dar nu cred că iubirea noastră s-a diminuat cumva.
Dimpotrivă, s-a adâncit, am ajuns să ne înțelegem.
Desigur, de-a lungul anilor, Bud și Viola au trecut
prin schimbările ce se petrec o dată cu îmbătrânirea.
Prima oară când mi-am dat seama că am nevoie de ochelari...
Eram în mașină și Bud conducea.
Era seara târziu, iar eu am spus:
''Doamne ! Uite că se apropie două mașini !''
''Sunt una lângă cealaltă ! Ai grijă să nu ne ciocnim !''
lar el a zis: ''Ce tot spui acolo ?''
''Sunt două mașini, dar una în spatele celeilalte !''
''Ar trebui să-ți faci un control la ochi.''
l-am zis: ''Bine, îmi fac ochelari, dar n-am să-i port niciodată.''
Mi-am făcut ochelarii, i-am pus la ochi...
Și nu i-am mai scos niciodată.
Vederea e un proces remarcabil și extrem de complex,
încât este, fără îndoială, cel mai important simț al nostru.
Cu o cameră specială e posibil să privim în interiorul ochiului.
Pupila a fost dilatata,
ca să putem privi direct prin cristalin,
la retina rozalie din spate.
E roz datorită vaselor de sânge care se afla chiar în spatele ei.
De aceea apar ''ochii rosii'' în fotografii.
În retina se găsesc receptorii
care înregistrează lumina de la imaginea din fața noastră.
Pentru un sistem atât de complex, e remarcabil cât de mult
trebuie să compenseze creierul din ceea ce vedem cu adevărat.
Cristalinul produce o imagine pe retina,
dar imaginea e răsturnată.
Creierul corectează imaginea
și ne spune că ceea ce vedem este imaginea orientata corect.
Cristalinul e foarte simplu.
Are tendința de a produce o imagine ușor încețoșata pe margini.
Dar, când e vorba de focalizare,
nu contează doar cristalinul, ci și retina.
Pe retina, punctul alb cu vase de sânge
e locul din care pleacă nervul optic.
El duce la creier semnalele vizuale.
Dar partea ochiului care face cea mai mare parte din treaba
e zonă mică și întunecată din centrul imaginii.
Se numește ''macula'' și are doar 1 -2 mm diametru.
Chiar în mijlocul ei... Se vede bine în lumina verde.
... e o mică depresiune cu un punct galben în mijloc.
Se cheamă ''fovea''.
Asta ne oferă nouă o imagine focalizata.
Când privim un obiect și îl vedem bine focalizat,
nu restul retinei face asta,
ci doar acel punct minuscul cu diametrul de 1 /5 mm
ne da nouă o imagine focalizata.
Dar, pentru că e atât de mic, ceea ce vedem bine focalizat
e doar o parte din întreaga imagine din fața noastră.
De aceea, modul în care vedem este să ne mișcăm ochii
și să vedem pe rând câte o zonă focalizata.
Creierul primește imaginile și ''ne convinge''
ca tot ceea ce avem în față este o imagine focalizata.
Dar e o iluzie.
Pe măsura de îmbătrânim, creierul are tot mai multă treabă.
În copilărie, cristalinul are o nuanță albăstruie.
La maturitate, la majoritatea oamenilor capăta o colorație gălbuie,
iar la bătrânețe poate chiar să devină maronie.
Dar în toate etapele, creierul corectează și elimina colorația,
iar noi nu suntem conștienți de asta.
Și mai e ceva.
În față se găsește irisul colorat
și, imediat în spatele lui, cristalinul.
În ochiul unui copil, cristalinul e perfect transparent.
Dar e începutul unui proces gradual care ne afectează pe toți.
Un ochi la 1 1 ani...
La 20 de ani a devenit un pic încețoșat.
La 45, și mai mult.
La 80, fără îndoială.
Pe măsură ce îmbătrânim, nu remarcăm această încețoșare,
pentru că nu ne amintim cât de bine vedeam înainte.
Dar, dacă devine prea încețoșat,
exista o limită pentru ceea ce poate creierul să compenseze.
Nu se întâmplă prea des,
dar un cristalin prea încețoșat suferă de cataracta.
E atât de încețoșat, încât e observat și de ceilalți.
Efectele cataractei sunt importante
pentru ce s-a întâmplat în această grădină cu ceva ani în urmă.
La începutul secolului, omul care a locuit aici, în Giverny, Franța,
a trăit aceste schimbări ale vederii sale.
În cazul lui, erau foarte importante,
căci era unul din cei mai mari pictori francezi ai tuturor timpurilor,
Claude Monet.
De-a lungul anilor, a pictat multe scene în această grădină.
Aceste picturi nu sunt doar capodopere,
ci și o remarcabilă înregistrare a efectelor vârstei asupra vederii.
Picturile sale au început să se schimbe misterios.
Au devenit tot mai roșii...
Motivul: începuse să sufere de cataracta la ambii ochi.
Boala nu i-a afectat doar acuitatea vizuală,
ci și felul în care percepea culorile.
În 1 923, Monet a făcut o operație prin care i-a fost scos cristalinul drept.
Asta i-a schimbat pe loc felul în care vedea lucrurile.
La scurt timp după aceea, a pictat această scenă
cu ochiul încă afectat de cataracta...
Și apoi, aceeași scenă cu ochiul operat.
lată ce a văzut cu ochiul cu cataracta.
Și iată ce a văzut cu ochiul operat.
Are mai mult albastru.
Un prim-plan pe copac va face dovadă și mai clară.
Pictura făcută cu ochiul afecta de cataracta...
lar pictura făcută cu ochiul operat.
Monet a fost oripilat de culorile pe care le folosise
cât timp avusese ochii afectați de cataracta
și a vrut să-și modifice multe dintre picturi,
chiar a distrus câteva din ele.
Acceptarea schimbărilor aduse de vârsta
nu trebuie să fie deprimantă.
Efectele îmbătrânirii nu-i deranjează prea mult pe acești oameni.
Eu sunt prietenii lui Bud și Viola
și se cunosc de pe vremea dansului de la școală
unde Bud și Viola s-au cunoscut cu aproape 50 de ani în urmă.
A fost frumos să ne vedem.
Așa era și atunci, pe vremea vechii scoli.
- Aceeași gasca... - Ne distram bine pe-atuncî.
Sunt multe lucruri despre care nu putem vorbi.
Există oameni care urăsc vârsta de 40, 50 sau 60 de ani,
crezând că îmbătrânesc.
Uitați-vă la Bud Mather. El nu e bătrân.
După ani, poți zice că e bătrân, dar mai are multă viață în el.
Îmi amintesc despre Bud că avea un par foarte ondulat.
- Acum nu mai e așa. - Exact...
Și avea pielea fină, fără riduri.
Și nici burtica nu avea.
Și nici dinți falși.
Pielea lui Bud nu mai e fină cum era înainte.
Chiar stă bine, ținând cont de meseria lui.
Ca văcar, riscul profesional este soarele.
El poate produce mult rau pielii,
pentru că distruge treptat ceea ce o susține.
Chiar și cei ce se bronzează repede vor avea riduri timpurii.
Dincolo de leziunile produse de soare,
și îmbătrânirea produce modificări ale pielii.
Acest ecograf trimite un sunet de frecvență înaltă
ce e reflectat de straturile aflate sub suprafață.
Un tânăr are pielea cu o grosime medie de 0,5 mm.
Pielea unui bătrân este mai subțire.
Pielea unui tânăr e în stânga, iar a unui bătrân, în dreapta.
În mod normal, e cu 25% mai subțire.
Motivul e ca pielea bătrâna a pierdut niște substanțe
numite colagen și elastină.
Aceste proteine formează baza de susținere a pielii sănătoase.
Soarele accelerează pierderea acestor proteine
și se considera ca fumatul are un efect similar.
Pielea devine mai puțin elastică,
iar flexarea continuă a mușchilor faciali produce riduri.
Se estimează că 200 000 de încruntături
sunt suficiente pentru a crea un rid permanent între sprâncene.
Un mod de a testa vârsta pielii
este să o ciupim pe mână și să vedem ce se întâmpla.
Pielea tânăra revine rapid la forma inițială.
Pe la vârsta de 35-45 de ani, pielea își revine mai încet.
lar o piele bătrâna nu se grăbește deloc.
Un lucru e cert.
Poate că nu sunt foarte îndrăgite,
dar nimeni nu a murit din cauza câtorva riduri.
- Afară bate vântul și e frig. - Așa e.
- Ce mai faci, Bud ? - Foarte bine. Tu, Gerald ?
Bine, Bud.
Crezi că mai plouă ?
Asemenea altor vârstnici, Bud nu-și suprasolicita frizerul.
Prietenul lui, Gerald, mai are mult păr,
dar Bud e chel și cărunt deja de ceva timp încoace.
Când voi îmbătrâni și îmi voi pierde părul,
peste mulți ani,
îmi vei trimite o felicitare de ziua Sf. Valentin
și o sticlă de vin ?
Chelia e cauzată de hormonul sexual masculin, testosteronul,
dar nu are nici o legătură cu virilitatea.
Pur și simplu, un bărbat chel
are foliculii piloși mai sensibili la acest hormon.
Cu alte cuvinte, chiar și cantități mici de testosteron
pot face părul să cadă.
Din nefericire, singurele căi de a-ți păstra părul
e să-ți alegi cu grijă părinții sau să fii castrat înainte de pubertate.
De obicei, femeile nu-și pierd părul decât după menopauza.
Ele secreta testosteron în cantități foarte mici,
iar după reducerea hormonilor feminini după menopauza,
efectul testosteronului devine mai marcat,
iar asta poate fi cauza căderii părului.
Din același motiv, la acea vârstă, femeile capăta și păr facial.
Părul crește 1 cm pe lună.
lar pentru aceia dintre noi care mai au păr pe cap,
înseamnă că, în timpul acestui episod,
părul va crește 1 ,5 m pe întregul nostru scalp.
Asta înseamnă 1 000 km în întreaga viață.
Dacă ai părul ondulat sau nu asta depinde de unde provii.
Părul asiaticilor e rotund pe o secțiune transversală,
de aceea firul e drept.
Negrii au firul oval, de aceea face bucle strânse.
Caucazienii au părul undeva între aceste două extreme,
de aceea este ușor ondulat.
Europenii albi au tendința
de a încărunți mai devreme decât negrii și asiaticii.
Din nou, totul se reduce la genetică.
În ciuda poveștilor despre oameni care au albit peste noapte,
e imposibil.
Dar se poate întâmpla în decurs de câteva zile,
atâta vreme cât ești deja un pic încărunțit.
Se crede că un șoc puternic poate produce căderea parului colorat,
lăsând pe loc doar firele albe.
- E bine, Gerald ? - Da, arată bine.
Eu așa sper. Rămân fără păr...
E timpul să renunți, când rămâi fără păr.
La Bud trebuie să-l cauți, ca să poți să-l tunzi.
Țin foarfeca acolo, învârt scaunul și strig ''urmatorul''.
Tot cam atâta durează și la mine.
Testosteronul îi face pe bărbați să-și piardă părul,
dar produce creșteri viguroase prin alte locuri.
Deși nu e întotdeauna binevenit, e vorba de părul din nas și urechi.
De ce are testosteronul efecte atât de diferite asupra creșterii părului
e un mister total.
Părul nu e singurul lucru care crește când îmbătrânim.
Nasul pare să crească după ce am ajuns la maturitate.
Dar nu e clar dacă e creștere sau doar o încovoiere...
Același lucru se întâmpla și cu urechile.
Toate aceste schimbări înseamnă că, treptat,
trebuie să acceptăm pierderea aspectului tineresc.
Fac tortul ăsta pentru aniversarea de 45 de ani de la căsătorie.
Voi pune trandafiri roz și frunze verzi
și un ornament de nuntă...
A fost pe tortul de nunta
când m-am căsătorit cu Bud, acum 45 de ani.
Acum panglica e un pic șifonată, dar și noi suntem un pic șifonați.
O vom pune aici...
Bud și Viola se bucura de o sănătate deplină.
Dar, pe măsură ce au îmbătrânit,
au avut de înfruntat probleme serioase.
Întotdeauna am avut o sănătate bună,
până la vârsta de 58 de ani.
Atunci am făcut meningita.
Făceam un tort mare de nuntă pentru cineva,
400 de invitați,
și m-am îmbolnăvit în ziua aceea.
Atât de grav, încât Viola și-a pierdut conștientă.
A fost dusă la spital și, dincolo de orice altceva,
se părea că ea și Bud nu vor mai face sărbătorile împreună.
Atunci, în timp ce era în comă, unul dintre copii a avut ideea cea bună...
Susan a spus: ''Mama, trebuie să te faci bine,''
''pentru ca tata pleacă în jos pe Mississippi cu o prietenă...''
Atunci, ea a deschis ochii și a revenit la viața.
Ochii mi s-au deschis și mi-am revenit din comă.
Nu-mi venea să cred.
Nu-l puteam lăsa pe Bud să plece în călătorie cu o altă femeie,
voiam să merg eu în călătoria aia.
O călătorie în care Bud și Viola sunt pe cale să pornească
implica transportarea tortului la aniversarea celor 45 de ani.
Vor întâlni copii pe care nu i-au mai văzut de câțiva ani
și nepoți pe care nu i-au văzut niciodată.
Dar va fi o călătorie unică, pentru că vor vizita și Alaska.
Am luat atâtea lucruri, că ne-am putea stabili acolo.
De mulți ani tânjesc să vadă acel loc
și vor să facă asta acum, înainte să fie prea târziu.
Dar, înainte de asta, au decis să vadă ''marele oras''.
Au auzit și au citit de el, dar nu l-au văzut niciodată.
Vor vizita New York-ul pentru prima oară.
Uită-te la orizont !
Turnul ăla roz...
Și încă unul acolo, jos.
Doamne !
Nu-i așa că e minunat ?
Nu știu... Prefer acasă, pe pășune.
Dar n-am mai văzut niciodată așa ceva !
Și nici nu cred că vom mai vedea vreodată.
Clădirile astea înalte...
Toate mașinile astea... Nu te bucuri că nu conduci ?
- Ba da. - Și eu mă bucur.
Aș fi epuizat nervos până am ajunge acolo.
Eu, și mai și !
Waldorf Astoria...
Toată viața am auzit de clădirea asta celebră.
E un hotel mare, nu ?
Un oraș mare e interesant și incitant,
dar poate fi și derutant pentru un cuplu vârstnic.
În parte pentru ca, în comparație cu câmpiile liniștite din Kansas,
aici e mult zgomot.
Foarte mult zgomot.
Și, pe măsură ce îmbătrânim, auzul începe să slăbească.
Asemenea tuturor simțurilor,
funcționarea auzului e ceva minunat și extraordinar.
Urechea externa receptează sunetele din jur
și le trimite prin conductul auditiv către timpan.
De cealaltă parte a timpanului,
vibrațiile sunt transmise prin urechea medie de aceste oase minuscule.
Sunt singurele oase ce se opresc din creștere la scurt timp după naștere.
Aceste oase au aceeași mărime la adult și la nou-născut.
Unul dintre ele este cel mai mic os din organism.
Cunoscut ca ''scarita'', are dimensiunea unui bob de orez.
E așezat pe fereastra ovală a urechii interne
și transmite vibrațiile prin aceasta.
De cealaltă parte se afla ceva și mai interesant.
Se numește cohlee și e un tub osos spiralat.
Este cheia modului în care auzim marea varietate de sunete audibile.
Dacă apropiem imaginea microscopului electronic,
vedem ceva remarcabil:
secretul transmiterii sunetelor la creier.
Exista rânduri de firicele minuscule de numai câteva miimi de mm lungime.
Sunetul le face să vibreze, ele trimit semnale electrice către creier
iar noi le percepem ca sunete.
E fascinant de privit și exact asta vom face.
Priviți mai de aproape aceste forme de ''V''.
Sunt aglomerări de câte 3 rânduri de firicele,
parte dintr-un sistem integrat de amplificare.
Dacă privim dedesubt, vedem restul amplificatorului.
lată.
Perisorii ies dintr-o celulă situată dedesubt, în formă de cârnăcior.
A fost posibil să izolam un singur firicel
și să vedem ce se întâmpla când punem niște muzică.
Poate recunoașteți melodia.
Tresaltă la propriu...
Răspunsul firicelelor amplifica cele mai slabe vibrații
provenite din exterior.
Și o fac atât de bine, încât putem auzi căderea unui ac.
Din nefericire, încă din ziua în care ne naștem,
una câte una, aceste celule încep să moară.
Cele care înregistrează frecventele înalte mor primele.
Distrugerea de aici se datorează celulelor moarte.
Din cauza pierderii acestor celule,
la vârsta de 1 0 ani auzeam o gamă de sunete mai largă
decât vom mai auzi vreodată în decursul vieții.
Pe măsură ce îmbătrânesc, unii oameni continua să audă relativ bine,
dar la alții au dispărut atât de multe celule amplificatoare,
încât nu mai aud decât zgomotele puternice.
Cei mai mulți dintre ei nu mai aud frecventele înalte.
Zgomotul metroului newyorkez,
pe care tinerii îl aud așa,
va fi auzit cam așa...
- Aș vrea să cobor... - Eu m-aș plimba toată ziua.
Dacă auzul bătrânilor se diminuează un pic,
iar vederea lor nu mai e cum era înainte,
creierul trebuie să se descurce cum poate.
Asta explică de ce uneori, bătrânii pot părea ușor derutați.
Nu e vorba ca inteligența lor s-a diminuat,
deși multe celule nervoase au murit,
ci creierul are de muncit mai mult,
pentru a prelucra informațiile limitate
pe care le primește acum din lumea exterioară.
Asta lasă mai puțini neuroni disponibili pentru memorie și decizii
și ar putea explica derută,
mai ales în locuri străine și zgomotoase.
Nu credeam că voi vedea New York-ul.
Oameni, mașini, zgomote...
Tot ceea ce nu poți înțelege...
Eu sigur nu pot.
Mă doare gâtul de cât am privit în sus.
Clădirile sunt atât de înalte...
Dar mi-a făcut plăcere.
În copilărie nici nu puteam visa să vin aici.
Era doar un loc îndepărtat
în care nu-mi imaginam că voi ajunge vreodată.
Mai târziu, Bud și Viola s-au întâlnit
cu copiii și nepoții lor.
La vârsta de 70 de ani
ne-am pierdut o treime din forța musculară.
Dar nu e obligatoriu.
Exercițiile regulate ne pot ajuta să ne păstrăm forța.
Ca fermier activ, nu e surprinzător că Bud
pare a fi în formă, asemenea nepoților săi.
Dar se mai poate întâmpla ceva...
Și putem vedea asta cu ajutorul unei camere speciale.
O cameră termică detectează diferențele de căldura emisă
de diferite părți ale corpului.
E folosită în medicină pentru a descoperi ce nu e în regulă.
Margaret era la plimbare,
când a simțit brusc o durere ascuțită în picior.
Pentru ochiul liber nu există diferențe între genunchii ei,
dar, pentru camera termică, sigur există.
Un genunchi e albastru-verzui, dar celălalt are altă culoare.
Are un punct fierbinte, roșu.
Să privim mai atent articulația genunchiului.
Aici, la locul de unire a femurului cu tibia,
ele sunt protejate de o membrană cartilaginoasa.
Dacă îndepărtam oasele,
rămâne membrana în formă de ceșcuța.
Dacă privim înăuntru...
Din cauza uzurii au apărut mici găuri în membrana,
iar cele două oase au intrat în contact direct.
Ele se ating, se freacă și se tocesc reciproc,
suprafețele lor au de suferit
și, fără tratament, articulația poate deveni extrem de dureroasă.
Se cheamă osteoartrită și afectează mulți vârstnici.
Deși e în formă fizică bună, Bud are osteoartrită la ambii genunchi.
Gata cu ciocolata ! Gata cu ciocolata pentru tine !
Deși e o glumă, imaginea distorsionată a Violei
e similară cu ce se întâmpla cu femeile care se îngrașă.
Grăsimea se depune pe șolduri și pe fese,
dar există diferențe între cele două sexe.
Când un bărbat corpolent e scanat cu raze X,
se poate vedea conturul straturilor de grăsime.
Bărbații depun grăsimea la talie și capătă ''forma de mar''.
Unii cred că asta se întâmpla
datorită scăderii nivelului de testosteron.
Se crede că el se reduce datorită vârstei și stresului.
Grăsimea de la talie ajunge ușor în sânge,
mărind riscul de diabet și de boli cardiace la bărbați.
Pereții interiori ai arterelor sunt netezi și curați la tineri.
Dar, după ani de dieta cu grăsimi săturate,
arterele bătrâne par înfundate.
Asta poate declanșa apariția cheagurilor de sânge
și blocarea circulației sângelui către inima.
Hormonii sexuali feminini fac grăsimea să se depună pe fese,
ca în timpul pubertății,
când femeia capăta forma sa adultă.
Acesta e un loc mai sigur, în care grăsimea e mai stabilă
și nu are tendința să treacă în sânge.
În comparație cu bărbații, femeile au ''forma de para''.
Bud și Viola pornesc mai departe spre Alaska.
Îmbătrânirea înseamnă multe schimbări prin care trecem în viață,
dar poate cea mai interesantă întrebare
nu este ''cat ne schimbam'', ci ''de ce ne schimbam''.
De fapt, îmbătrânirea e unul din cele mai mari paradoxuri biologice.
Organismele noastre se reînnoiesc constant.
Pielea e înlocuita permanent.
Praful din casa e, în majoritate, format din piele moartă,
pe măsură ce celulele sunt înlocuite.
Dacă va frecați pe braț, produceți o mică furtună de praf.
Tot așa mucoasa intestinului e înlocuita continuu,
și e înlocuita complet o dată la 3 zile.
Toate astea se realizează prin copierea celulelor.
Apoi celulele noi le iau locul celor îmbătrânite.
Asta se petrece tot timpul.
Sângele e înlocuit complet de 3 ori pe an.
Părți din schelet, o dată la 4 ani.
Acest proces de copiere și reînnoire e atât de extraordinar,
încât foarte puține părți din organism sunt mai vechi de 1 0 ani.
Dacă organismul e reînnoit așa, de ce începem să arătăm mai bătrâni ?
De ce nu arătăm ca în anii tinereții ?
E de înțeles de ce nu mai arătăm ca atunci când eram copii,
pentru că am crescut.
Dar, o dată ajunși la maturitate,
de ce nu continuăm să arătăm așa până la sfârșitul vieții ?
O posibilă explicație ar fi erorile din procesul de reînnoire.
Reînnoirea presupune copierea multor tipuri de celule.
lar copierea își are problemele ei...
Dacă înregistram episodul acesta pe o casetă,
apoi de pe această casetă, îl copiem pe aceasta...
Am făcut așa de vreo 6 ori. Care e efectul atâtor copieri ?
Chiar am făcut asta și am să vă arăt.
Obțineți o imagine care arata cam așa.
Procesul de copiere nu e perfect.
Apar erori, iar imaginea începe să arate tot mai rău.
E echivalentul îmbătrânirii corpului omenesc.
Cu cât e mai vechi copiatorul, adică organismul nostru,
cu atât mai frecvent apar erorile.
Și, desigur, dacă vom continua copierea prea mult timp,
în cele din urmă, vom dispărea cu totul.
Asta e una din teorii.
O altă teorie susține că îmbătrânirea se datorează unui element vital.
Oxigenul.
Credem că oxigenul e sănătos și esențial pentru viață.
Dar asta e numai o parte.
Acest infern de foc are nevoie de oxigen pentru a arde.
În ciuda costumului protector, se face tot mai cald și mai cald.
Și noi, asemenea focului, avem nevoie de oxigen.
Corpul nostru are nevoie de el în fiecare secundă de viață.
Totuși, în decursul anilor,
oxigenul poate fi periculos, asemenea acelor flăcări.
Oțelul rezista la foc, dar nu și la acțiunea oxigenului,
pentru că îl face să ruginească.
Rugina e produsă de un tip foarte reactiv de oxigen,
numit ''radicali liberi''.
În timp, aceștia pot coroda și distruge
cele mai mari structuri de oțel.
O parte din oxigenul respirat se transforma în radicali liberi.
Acest tip de oxigen are obiceiul de a rupe bucăți din molecule,
distrugându-le.
Aceste molecule distrugătoare călătoresc prin organism,
distrugându-ne celulele și țesuturile.
Mulți cred că anii de distrugeri provocate de radicalii liberi
sunt o cauză importantă a îmbătrânirii noastre.
Și nu numai oxigenul e un risc pentru noi,
căci introducem radicali liberi în multe alte feluri.
Soarele în exces...
Fumul de tutun...
Poluarea aerului, carnea fripta la grătar...
Dar unele alimente, ca fructele și legumele,
sunt bogate în antioxidanți care distrug radicalii liberi.
Și, o spun cu plăcere, un pahar de vin roșu.
Radicalii liberi constituie o teorie, dar mai exista și altele.
Dar, pornind de aici, de la radicalii liberi,
se naște întrebarea:
''Cum reușim să trăim atât de mult ?''
Răspunsul ar putea fi în spațiu.
Un motiv ar putea fi că suntem construiți
asemenea obiectului pe care îl ascultă toată asta...
Aceasta antenă parabolica scormoneste marginea sistemului solar.
Ascultă semnalele slabe
emise de un obiect creat de om
și care se afla acum la 6,5 miliarde de mile depărtare.
E sondă spațială Voyager
care a pornit în călătorie în urmă cu 20 de ani
într-o excursie de explorare.
Două au fost lansate
cu misiunea de a ne transmite informații despre Jupiter și Saturn.
În 1 981 își îndepliniseră deja acest rol,
dar au fost construite atât de bine,
încât au mers mai departe
și, uimitor, încă ne transmit semnale
din călătoria lor în spațiu.
ldeea e că, pentru a fi siguri că își vor atinge scopul inițial,
au fost construite foarte rezistente.
Atât de rezistente, încât pot supraviețui foarte mult timp.
La fel ca noi,
deși scopul nostru inițial a fost să facem copii.
Dar ăsta poate explica de ce trăim atât de mult ?
Avem cea mai mare durata de viata dintre toate mamiferele
și trăim cu mult dincolo de vârsta la care putem avea copii.
E posibil.
Dar, înainte, trebuie să ne gândim de ce am fost creați așa.
Poate nu doar ca să avem copii și să devenim părinți,
ci și ca să devenim bunici.
Ajunși la reuniunea de familie pentru aniversarea a 45 de ani,
Bud și Viola au parte de o întâlnire
foarte derutanta pentru alte animale:
nepoți.
În termeni de evoluție,
tot ce trebuie să facem e să trăim destul cât să facem copii
și să-i creștem, ca să ne poată transmite mai departe genele.
Asta fac celelalte animale.
Dar copiii lui Bud și Viola au acum propriii lor copii,
iar Bud și Viola încă există.
Dacă suntem capabili să trăim, pentru a deveni bunici,
cum ne-a afectat asta organismele și felul în care îmbătrânim ?
Un lucru ciudat se întâmpla cu femeile când îmbătrânesc.
Menopauza. E un fenomen aproape unic în lumea animală.
Pentru femei, ea marchează sfârșitul perioadei fertile
și e un fel de mister...
Bărbații produc sperma fertila pe parcursul întregii vieți.
La vârsta de 1 00 de ani, un bărbat este, cel puțin teoretic,
capabil să facă copii.
Dar nu e cazul la femei.
La naștere, ea are 2 milioane de ovule în ovarele ei.
La pubertate, acestea încep să fie eliberate.
În ritmul de unul pe luna,
ar trebui să fie de ajuns pentru o viață întreagă
și chiar mai mult. Dar nu e așa.
Majoritatea ovulelor mor în jurul vârstei de 50 de ani,
iar organismul încetează eliberarea lor.
''Depozitul'' a fost epuizat.
Unii savanți cred că menopauza a apărut,
datorită faptului că trăim atât de mult
și, în plus, ca menopauza ne permite să profităm de viată,
devenind bunici.
Motivul este că nașterea unui copil la bătrânețe
e periculoasă atât pentru mama, cât și pentru copil.
E mult mai bine să înceteze să mai facă copii
și să se concentreze pe îngrijirea nepoților.
La urma urmei, le poartă genele...
Menopauza ne ajuta să profităm la maximum de bătrânețe.
Am spus că suntem aproape unici, dar nu este adevărat.
Mai exista un animal la care femela are menopauza.
Balena-pilot.
Și, la fel, femelele bătrâne
au grijă mulți ani de puii puilor lor.
Mai exact, sunt bunici.
E o controversă, dar asta susține ideea că exista un scop similar
pentru menopauza umană.
La sfârșitul călătoriei lor, Bud și Viola au ajuns în Alaska.
Ciclul natural al vieții e nașterea și, în cele din urmă, moartea.
Stau aici, în minunatul peisaj din Alaska
și văd în fața mea procesul creației...
Micii pomișori care răsar,
pomii înalți, simbol al maturității,
apoi pomii căzuți, morți, la doar câțiva metri de mine.
Dar prin asta trecem toți și nu poți scăpa de ea.
Nu exista o ''pilula a tineretii''.
Moartea nu mă îngrijorează. E doar următoarea etapă a vieții.
Viața va continua după aceea, așa că nu depinde de mine.
Și, când se va întâmpla, acela dintre noi care va rămâne
va găsi puterea să reziste.
Când îmi va sosi ceasul, nu voi putea face altceva decât să plec.
Și vreau să rămân pe-aici cât de mult posibil.
Ne gândim la abilitatea umană pentru artă, știința, tehnologie
ca fiind definitorie.
Dar, deși nu gândim astfel prea des,
poate că abilitatea noastră de a trăi până la vârste înaintate
e cea mai mare realizare a corpului omenesc.
Aniversare fericită !
Doamne ! Trebuie să le stâng pe toate ?
1 , 2, 3...